52-річний Євген Ткачов – один з небагатьох волонтерів, який на сьомому місяці великої війни продовжує вивозити цивільних з найгарячіших точок Донеччини – Сіверська, Соледара і навіть Серебрянки під Сіверським Донцем, за яким уже кілька місяців стоять росіяни.
У його "Міцику", як називає чоловік свою "Mitsubishi", завжди зайняті всі сидіння та кузов: якщо не людьми, то гуманітаркою – хлібом від місцевої військової адміністрації, ООНівськими продуктовими наборами, передачами від рідних.
І так щодня, майже без вихідних. Євген був керівником, а нині є волонтером гуманітарної місії "Проліска" від Агенції ООН по біженцях.
Що точно вирізняє його з-поміж інших волонтерів на сході, так це гумор. Євген жартує скрізь, навіть у тих місцях, де, здається, немає місця не те, що для жарту, а й для життя.
"Іноді я граю в Якубовича: пляшка Кока-Коли, і я не відчиняю багажник – спрацьовує у 90% випадків", – ділиться він історіями "підкупу" на українських блокпостах у своєму фейсбуці.
Або інший приклад: "На привітання "здрастє" відповідаю: "Яке здрастє! Ану кажи "Паляниця!"
Дороги, якими на "Міцику" Євген нині об’їжджає блокпости, знайомі йому з дитинства. Він народився і виріс у Часовому Яру біля Бахмута.
Втім, на відміну від типового жителя промислового міста на сході країни, де, до речі, був один з найбільших в СРСР комбінат вогнетривких виробів, Євген не ностальгує за Союзом. Не чекає на ковбасу по 2.20, "нормальний пломбір" і тим паче – російську, "днрівську" чи "лнрівську" армію.
У 2014 окупанти забрали в нього можливість їздити з місіонерськими поїздками в Африку, а в одному із Слов’янських підвалів ледь не забрали життя.
24 лютого росія прийшла в його життя вдруге. І він, як і вісім років тому, робить усе, щоб допомогти тим, хто від цього страждає.
Далі його пряма мова.
![](https://img.pravda.com/images/doc/7/d/7dd32cd-lar-0184.jpg)
1. Часів Яр – москва – Харків
Народився я, хрестився, одружився у Часовому Яру – усе в одному місці. Вчився в тій же школі, що й Кобзон, який теж звідсіля, ходив тими ж вулицями. Узагалі мода згадувати про Кобзона прийшла тільки в середині 90-х, коли він вперше приїхав сюди з грошима (сміється – УП). Одразу вулицю його іменем назвали, дошку почепили…
У моєму дитинстві це місто було дуже насиченим – живим, як мурашник.
Ідеш у школу, а тут натовп людей на велосипедах, на автобусах на завод їде! Кожні півгодини ходив автобус на Бахмут, 5-6 разів на день – Костянтинівка-Краматорськ. На Краматорськ навіть поїзд з Часового Яру ходив (вокзал уже багато років не працює, 9 липня його обстріляли окупанти – УП).
Сім’я в мене була робітнича: тато – водій, мама – майстер зміни в цеху на вогнетривкому комбінаті.
Бабуся змушувала мене гарно вчитися, любити Батьківщину, не забувати дєдушку Лєніна, моральний кодекс будівника комунізму, ну і фашистів німецьких ненавидіти! російських тоді ще ж не було (сміється – УП), а того, що фашисти взагалі були в Італії, ще ніхто не знав. Хто ж історію вчив? Просто слухали і повторювали.
А після школи я поїхав… скажу дуже страшну річ – у московське військово-політичне училище КДБ! Це був 1986 рік. Подивився, що і як, і щось усередині підказало, що це не моє. Розвернувся і поїхав вступати на ветеринара в Харків.
Потім на два роки пішов у радянську армію, танкістом був – служив у Десні, Остері (Чернігівщина – УП), де зараз ракети падають. Тоді казали: "Лучше жопой сесть в костер, чем попасть служить в Остер" (сміється – УП).
У нас була бойова частина, ми в будь-який момент могли йти воювати. От як у Вірменії землетрус був, нашу частину повністю зняли і туди перекинули, коли Карабаський конфлікт почався – теж.
Потім я в армії пішов по партійній лінії, комсомольцем був! Але я на комсомол дивився як на спосіб відстоювання прав солдатів – щоб їх годували нормально, відпустки давали і щоб вони не працювали на дачах офіцерів. Можна сказати – правозахисною діяльністю займався.
![](https://img.pravda.com/images/doc/9/c/9cb08cb-lar-0180.jpg)
2. Бог
Бог у моєму житті з’явився пізненько, це, як ви вже зрозуміли, не з сім’ї пішло.
Справи були такі: в армії мені треба було пресувати вірян, які не брали в руки зброю і не приймали присяги, тому я почав учити Біблію – тобто опановувати зброю "ідеологічного ворога". І так вийшло, що я вивчив її краще, ніж ті віряни.
До того ж, мені просто стало цікаво – що мільярди людей знаходять у тій книжці? Я завів зошит і почав виписувати з Біблії протиріччя – ох, їх було кілька сотень! Свідкам Єгови на один аргумент я міг навести десять, баптистам і п'ятидесятникам – вісім.
А згодом у моєї першої дружини виявили ракову пухлину. Пастор сказав – беріть піст, молитву. Я над ним посміявся, але за три-чотири доби, на повторному УЗД, пухлини не було, вона просто щезла.
Я цим сектантам кажу: "Це якась помилка!". А дружина, яка таки увірувала, каже: ти проси Бога, щоб він явився на твоєму рівні, от щоб тільки для тебе.
Може ви й не оціните… але ще одним моїм бізнесом був інкубатор на дві тисячі яєць. Це нормальні були гроші, прибуток можна було оцінювати тисячі у дві доларів, п’ять тоді коштував новий "Ланос".
![](https://img.pravda.com/images/doc/c/2/c27a0e4-lar-2165.jpg)
І щось там начудили в Часовому Ярі електрики – аварія, три дні немає світла, інкубатор тю-тю. Жінка каже: ми за тебе в церкві будемо молитися, кажу – ну давайте (сміється – УП)! Я сам не молився, але продовжував перевертати яйця і тд., втім температура, яка мала бути 40 градусів, не доходила навіть до 30.
А коли прийшла пора їм вилуплятися… заходжу, а там: пі-пі-пі. А там ніякого пі-пі-пі не мало бути, ніякого, розумієте? Це все одно, що вам тиждень голою провести на вулиці при мінус 20.
Для мене це було надприродньо! Тоді я вирішив, що Бог таки є, і почав з ним спілкуватися.
3. Покликання і тю-тю Африка
Наскільки я зрозумів, Бог покликав мене бути благодійником і роздавачем: годувати, лікувати, допомагати. У когось немає солярки – на тобі три літри, немає їжі – тримай, треба підвезти – сідай.
А наше перше сімейне служіння було для сиріт з інтернату в Часовому Ярі.
Їхав я якось з Костянтинівки, а на дорозі галасують двоє хлопчаків – сіли до мене, порозмовляли. Вони були сиротами, поверталися з однієї церкви в Маріуполі, де їм вправляли мізки – бо тоді діти часто тікали з таких закладів, милостиню просили тощо. Пастор тієї церкви Геннадій Мохненко, до речі, зараз є військовим капеланом.
![](https://img.pravda.com/images/doc/e/a/ea26b42-lar-2333.jpg)
Так ось я цих хлопців підвозив, і в мене всередині щось клац – це моє! Мені тоді 30 років було. Ми почали в цей інтернат раз на тиждень їздити з пєченнями, вареннями, говорити з дітьми, фільми їм ставити. Потім почали додому брати на день-два.
Але в якийсь момент ми побачили, що від нашої роботи немає жодного толку… поки ми цих дітей не соціалізуємо. Вони не вміли користуватися туалетним папером, не знали, що цукор у чаї треба розмішувати, розумієте?
Тоді в одному з донецьких ПТУ ми виділили частину гуртожитка для таких вихованців дитбудинків і почали ними опікуватися. І коли інші випускалися з ПТУ вантажниками на ринок, наші вихованці випускалися автослюсарями.
Потім нашу ініціативу підхопила донецька церква, а потім підключилася ще й Америка – усіх дітей забрали усиновителі. І вже багато-багато, років десять, напевно, сиротинець у Часовому Яру, пустує.
Після сиріт ми відкрили реабілітаційний центр для нарко-, алкозалежних, а потім ще й адаптаційний центр для тих, хто звільняється з тюрми.
Останній працює досі: правда, через війну там не восьмеро, а двоє чи троє людей залишилося. У нас же основним "постачальником" нарко- та алкозалежних були Єнакієве, Горлівка, шахтарські містечка. Донбас – "кузніца кадров" (сміється – УП)!
Потім якось пастор Махненко, про якого я згадував, написав у Вконтакті, що летить з американцями годувати людей в Кенію! Я вирішив прикольнутися і пишу: "Маленькие дети, ни за что на свете не ходите в Африку гулять".
І вночі Бог говорить: "Ага, посміявся, тоді поїдеш з ним!".
В Африці ми надавали людям різну допомогу, медичну зокрема, бо йти до приватного лікаря там дуже дорого. Зарплата в подобового працівника – один долар у день, а ціни на все наші. От татко приходить додому і приносить мамі й п’ятьом дітям, мінімум п’ятьом, 40 гривень – на, нагодуй на них сім‘ю. У місяць це 1200 гривень.
![](https://img.pravda.com/images/doc/5/0/508c9ba-lar-2412.jpg)
Але з цими поїздками ще яка тема була: я вважаю, що Господь дав мені дар бачити, де валяються гроші, тобто на чому можна заробити навіть в Африці.
В одному місці – на бройлерах, наприклад. В іншому ми здавали в оренду мікроавтобус, у третьому – мотоцикли, у четвертому – корів. Гроші йшли на фінансування наших українських місіонерів, а вони вже, своєю чергою, навчали місцевих, як можна не два, а три врожаї зібрати.
А потім стався 2014 рік. Коли в березні віджали Крим, ми ще так-сяк збиралися влітку вилітати, але коли в травні у Слов‘янську все почалося на повну котушку, то вже зрозуміли, що Африка – тю-тю.
4. Перша війна, полон і розстріляні з підствольника п'ятидесятники
Коли у 2014 почали блокувати Слов’янськ, я одразу відправив звідсіля родину, бо ж у нас проукраїнська позиція. А сам кожен день їздив на той Слов’янськ: туди – продукти, назад – людей, по 5-6 рейсів на добу.
Хтось там казав – о, сміливець! Але ні, це для мене було… от як чаю з вами випити.
Це ж ми зараз знаємо, що там відбувалося і як, а тоді я був ідіотом! Увесь Часів Яр був під "днр", вони тут з автоматами ходили, а я пости (негативні – УП) про них виставляв! Та на мене усе місто гнало!
Я в аптеку заїжджав скуплятися для українських бійців і віз їм ліки на заблокований блокпост – усі про це знали. Це дурість була… ми просто не усвідомлювали, чим це могло закінчитися.
![](https://img.pravda.com/images/doc/6/c/6c07d32-lar-3732.jpg)
Хоча одного разу мене таки затримали. Це був 2014, за кілька днів до того, як вони звалили із Слов’янська. Усі ще тоді жартували: "От, блін, треба було Женьку раніше здати, тоді б Слов’янськ раніше звільнили".
У той день я мав їхати під гору Карачун, евакуйовувати сім’ю з трьома чи чотирма дітьми. Вони мене просто зупинили, сказали, що моя машина в орієнтуванні, я кажу – ви що, я кожен день через ваші "блок-пости" їжджу.
Я так розумію, що їх все-таки більше моя машина цікавила – "Фіат Добло". Я її дружині колись подарував, кажу: рідна, Бог дав, Бог узяв (сміється – УП).
Машину, звісно, віджали, але за чотири роки вона до мене повернулася: дідусь, якому вони її втюхали за півціни, приїхав ставити її на облік у Волновасі. Поліція набирає – приїджай, забирай. Вона мені потім ще два роки хоспіс обслуговувала.
А у Слов’янську мене посадили на підвал. Ставилися… нормально, я ж був свій, донбасівський, вони ж "захищати" мене прийшли! Просто вирішили, що я "берега попутал".
Точніше, спочатку звинуватили у "вивезенні прикриття", бо якщо ж я вивезу цивільне населення, та ще й "на органи", прийдуть "бандерівці" (сміється – УП).
Судила нас "сталінська трійка": юрист з Донецька, майстер зміни Запорізького металургійного комбінату і відставний полковник радянської армії. Останній мені потім сказав: "Якщо вас відпустять, то вивезіть мого паралізованого дідуся у Святогірську лавру. У жодному разі не вивозьте на Харків, бо ж його через мене розстріляють!". Розумієте, наскільки людина в це вірила?
А потім у моїй машині знайшли Біблію… а це вже ідеологічна диверсія – розстрільна стаття. Який нормальний православний Біблію в бардачку возитиме? Її ж тільки в церкві цілувати можна. Я – американський шпигун!
![](https://img.pravda.com/images/doc/9/a/9ab31c6-lar-5189.jpg)
Врятувало мене те, що вони відступили із Слов’янська, а нас забули.
Чотирьох хлопців, п’ятидесятників, розстріляли – вивезли в кайданках в машині, і жахнули в неї з підствольника. Хто вилазив живим – добивали з автоматів. Загинули два диякони, син і племінник пастора.
Армії вони не допомагали, це ж п’ятидесятники, пацифісти – коли б’ють, вони підставляють другу щоку. А я що? Я прострілюю колінки, а потім лікую за свій рахунок (сміється – УП).
5. Друга війна
24 лютого я знов відправив сім’ю з Часового Яру і сказав про себе: "Блін, через вас, собак, ще вісім років у Кенію не їздити" (сміється – УП).
Сценарій, який я прикидав для Часового Яру, на 100% здійснився в Маріуполі. Я ж то думав, що вони переріжуть трасу на Покровськ, Дніпро – тоді б Донецькій і Луганській області була хана набагато раніше. Це єдина траса, яка з’єднувала схід з усією Україною.
Так ось о 6 ранку 24 лютого моя сім’я вже була за Костянтинівкою, а я вирішив лишитися – спочатку заради хоспісу, де в мене майже 60 стареньких було, а потім заради будь-яких людей, яким потрібна допомога.
Про Серебрянку тоді ще ніхто й не думав! Луганська область ще ж наша була… До Сіверська, Серебрянки, Білогорівки це все дійшло на початку травня, тоді я і почав туди їздити.
Що я відчуваю, коли бачу людей у цих містах і селах? Я ж усе це бачив у 2014 році у Слов’янську, Горлівці, Дебальцевому. До речі, в Дебальцевому я теж ледь до росіян не потрапив.
![](https://img.pravda.com/images/doc/b/e/be3ec5a-lar-3871.jpg)
Було 15 чи 17 лютого, росіяни тоді перекрили Логвинове. А я туди приїхав о 6 ранку, дивлюся – ніде нікого, відходить батальйон "Донбас", каже мені – дивись, там якийсь БТР пострілює… Проїжджаю далі – там танчик на горі стоїть, і прапор ніби як не наш.
Заїжджаю в міськвідділок міліції в Дебальцевому, а в них карта висіла, за якою я орієнтувався, де гуманітарку роздавати. Кажу – там щось наших у Логвиновому нема, батальйон "Донбас" відступає і танчик… Вони – та ладно, наші там, як сталь стоять!
Я повертаюся туди о 10-ій, прилаштовуюся за нашою військовою колоною, а тут дзвінок – треба забрати ще одну бабулю. Я заїжджаю до неї, розумію, що забрати не зможу – вона кілограмів під 150, треба помічників, та й машина вся забита людьми.
Повертаюся… колона горить, наші – поранені та вбиті. Їх, як у тирі, розстріляли, здається, це 128-а бригада була.
А в мене білий бусік був "Сітроен Джампі", я на нього червоний хрест наліпив, футболку з червоним хрестом вдів… мені просто пощастило. Вони відчинили машину – а там повно стареньких, поранених, сказали, що не хочуть брати гріх на душу і відпустили.
Це росіяни були, сибіряки. Пропонували навіть наших двох поранених віддати, бо в них не було перев’язочних матеріалів, а мені їх реально просто нікуди було взяти. Я досі пам’ятаю їхні очі…
Пізніше мені сказали, що був обмін, і вони опинилися в шпиталі в Бахмуті. Але достеменно їхню долю я не знаю.
![](https://img.pravda.com/images/doc/f/b/fbb1e04-lar-4193.jpg)
6. Страх і пропаганда
Чому люди зараз не виїжджають з Соледара, Сіверська, Серебрянки?
Я багато над цим думав: спочатку визначав для себе 3-4 категорії таких людей, потім 5-6, зараз уже 10. Чим більше з людьми говориш, тим ширшим стає твій кругозір.
От наприклад, для людини в селі її хата – сенс життя. Вона без неї просто згине – чи на рак захворіє, чи з розуму зійде. Вона ж там кожну цеглинку своїми руками клала! У місті все по-іншому: людині цю квартиру завод дав, чи батьки купили, чи взагалі в оренді.
Інший момент: розговорився з чоловіком з одного села, а він сім років навіть у Сіверськ не виїжджав! Жителі Сіверська, своєю чергою, не були ні в Києві, ні в Криму – може хіба в Бахмут на ринок 2-3 рази за літо з’їздили. Усе. Вони ніколи ніде не були.
Є ще категорія особливо стареньких, яким немає різниці до влади: їм що тут пенсія – мінімалка, що там, вони просто пересидять. А комусь байдуже, при якій владі бухати.
Звісно, є люди, які повелися на пропаганду: що "ось, після евакуації треба буде на підлозі спати, та ще й змушуватимуть говорити українською!".
Недавно побачив нову для мене категорію: це люди низького достатку, може трохи випити люблять, але не алкоголіки, не пропащі – вони кочують по крутих хатах. Хай там не працює телевізор, але вони хоч тиждень посидять перед ним на шкіряному дивані, подивляться на кавоварку, кавомолку. Для них це, як екскурсія.
А хтось взяв на себе відповідальність за сусідських собак, котів, кіз, корів. Люди пояснюють це один казав мені, що поклявся фермеру охороняти його будинок. Може це й відмазки, але люди так пояснюють собі, що вони охороняють цю власність, вони відповідальні.
![](https://img.pravda.com/images/doc/4/e/4ebcfc7-lar-5007.jpg)
Є жінки з дітьми, які не хочуть виїжджати, бо ховають свого чоловіка від армії – бо ж загребуть! Я їм кажу: загребуть українці – хоч зарплата буде достойна, а якщо помре, то героєм! А ці ж просто кинуть, як шматок м’яса, ти навіть не будеш знати, де він і як.
А хтось собі думав, що для виїзду з Серебрянки на Бахмут треба просити ООН про "зелений коридор", бо розстріляють. І я їм це організував! Дві машини їдуть "коридором", я попереду з увімкненою аварійкою, ще й футболку з червоним хрестом надів – хай егіда Червоного Хреста теж буде (сміється – УП).
На блокпостах усі ржуть, а я їм – мовчіть!
7. Ковбаса по 2.20 і помилка путіна
Ніхто з тих, хто лишився, не жде російську армію, розумієте? Ніхто не чекає на визволення від "бандерівців". Усі ждуть Радянський союз і ковбасу по 2.20. Російська армія, "днрівська" – це вже вторинне.
Їм треба встановлення імперії, у якій "всі рівні", смачний пломбір, а не цей ваш хімічний американський, трудодні. Щоб у селі знову 20 тисяч корів було, а "БМВ" у сусіда – не було. А я просто "урод в этом городе" (сміється – УП).
Як це працює, і чому ми всі такі різні – я не знаю. От згадайте радянських вчених, філософів, музикантів – величезні уми, але вони ж реально були патріотами Радянського Союзу. Знали ж, що половина їхніх колег через Сибір пройшла, якийсь відсоток взагалі розстріляли.
Але в Біблії є поняття "спокуса". Людина сама не розуміє, чому вона так чинить, а інакше просто не може.
Також в Біблії написано: "Вимита свиня знову йде валятися в багні". Після Радянського союзу людей трішки "вимили" капіталізмом, ще чимось, але свиня залишилася свинею. Вона однаково мріє про корито, загальне корито, розумієте?
І таких "свиней" у Донецькій чи Луганській області не менше, ніж в інших регіонах України. От коли я тут у полоні сидів, то в західних областях деякі люди що робили – бурштином торгували, контрабандою займалися, угорські, румунські паспорти отримували.
![](https://img.pravda.com/images/doc/7/0/704d249-lar-6367.jpg)
Ви думаєте, якщо Угорщина щось там ляпне на Україну, то вони попалять угорські паспорти і підуть воювати за Україну? Я не вірю. Вони ще не пройшли те випробування.
У чому величезна помилка путіна? У тому, що він почав бомбити Київ і західні області – а цього не треба було робити. Бо тепер уся Україна на лінії фронту. "Західняки" готові вмирати на Донбасі, бо розуміють, що і до них може прийти путін.
Якби путін попер тільки на Донбас, такого патріотизму не було б.
Ці хлопці, як і в 2014-му, пробачте за подробиці, інколи кидали свої батареї, виходили в Ізюм… Так, вони були патріотами, за єдину Україну, але третина тікала після першого обстрілу "Градами", або після першої танкової атаки. Вони не хотіли вмирати за Донбас.
А тепер вони розуміють, що путін точно так само вторгнеться в Житомир з білорусі і буде обстрілювати Львів чи Тернопіль. Тепер вони воюють тут за свій Тернопіль, за свій Львів, за свій Івано-Франківськ.
Текст – Ольга Кириленко, фото – Дмитро Ларін, УП