Лапоть на чужій землі
Ось живуть, наприклад, на Кавказі вільні народи: черкеси, чеченці, інші. Приходять московити, (все це чи не найкраще змальовано у Льва Толстого в оповіданнях «Хаджи Мурат» або «Рубка леса»), вирубують ліс, оточують аул, підпалюють з усіх боків, хто вискакує— стріляють. «Покорили». Сусідній аул, бачачи це, здається сам. Так на Кавказі зникло до десяти народів. До останньої людини. Деякі — наполовину. Половина втекли до Туреччини чи Ірану. Тепер їхні землі — «исконно русские земли». Наприклад, там, де жив народ убихи, тепер «русский город Сочи». А черкесів десь з п'яти-шести мільйонів лишилося менше ніж мільйон.
Те саме з «Покорением Сибири». До Другої світової війни там жило до 200 народів. Тепер номінально кілька десятків, а насправді, певно, теж жодного. І «покоряли» так само — вони горіли в своїх чумах. А сьогодні їх донищують найактивнішим способом. У школах вивчають тільки російську мову, процвітає російський матюк, власну культуру знищено, в адміністрації, на виробництві скрізь — тільки російська мова. Якось читав у «Новом мире» статтю росіянина, який живе в Якутії. Він каже: «Як тут нас ненавидять! Якби вони не були такі роз'єднані і подавлені, вони б усі сьогодні взялися за ножі».
Подібне «покорєніє», тільки в дещо іншому варіанті, відбувалося і з Україною. Уклавши з Богданом Хмельницьким Переяславську угоду (якої сьогодні немає, вона знищена московитами), одразу зрадили її (за цією угодою московія і Україна мали вести війну з Польщею до повного визволення України), таємно домовившись під Вільно з Польщею. Українське козацьке військо під проводом наказного гетьмана, Ніжинського полковника Івана Золотаренка на теренах Білорусії веде війну з Польщею, визволяє Могилів, Гомель, Старий і Новий Бихів (під Биховом зазнає смертельної рани Золотаренко), а московити вимагають віддати їм ці землі. А війна продовжувалася. І хворий Хмельницький послав проти Польщі корпус під командою наказного гетьмана, київського полковника Ждановича. Козаки взяли Краків і Варшаву. Тоді московити послали свій корпус — розкладати корпус Ждановича — залякуванням, підкупом. Корпус деморалізувався і вернувся. Це добило Хмельницького, він помер.
І потім на Україну одна за одною сунуть банди бояр Трубецького, Ромодановського Шереметьєва. Кожного разу з перших днів окупації починались утиски, кріпацтво, знущання, лиховісне «слово и дело государево», що за ним будь-який солдат міг одібрати в селянина коня, гроші, а якщо той опирався, одразу — «слово и дело государево», небораку тягли в московський стан, і коли він зізнавався, що задумував щось проти «государя», рубали голову чи закатовували до скону.
російські війська йшли в постолах (лаптях), завошивлені, захланні, дикі, злі.
розповім один епізод. 1660-й рік. москва вже розірвала угоду з Польщею і посилає проти неї військо. Воно збирається під Васильковом біля Києва, під командою боярина Васілія Шереметьєва. Шереметьєв ділить усе військо на два корпуси: перший — московське військо і з ним українські лівобережні полки, другий — правобережні українські полки на чолі з гетьманом Юрієм Хмельницьким позаду, які мають перетяти шлях татарам, що йдуть на з'єднання з поляками (татари з'єдналися ще раніше). Йшли на Старокостянтинів, за містечком Слободищем поляки перестріли їх, у них багато гармат, зупинили, оточили. Відступали козацьким способом: з усіх чотирьох сторін вози — по вісім у ряд— на возах гарматки, пищалі, рушниці, всередині люди і коні. (Для мене загадка, як люди пхали по вісім рядів возів.)
Налітають татари, пускають хмару стріл — і в поле, поляки б'ють з важких гармат. Через кілька днів вони перекопали шлях. У таборі немає їжі людям і коням, основне — немає води. Погибель. Тоді командуючий Шереметьєв каже: «Я їду до гетьмана Потоцького домовлятися». Повернувшись: «Я домовився, поляки нас випускають, тільки без зброї. Першими виходять козаки». Розгородили попереду вози, козаки вийшли в поле. І тут на них налетіли татари, рубають шаблями, накидають аркани. Козаки кинулись назад у табір, але московити загородились возами й почали стріляти в козаків. І танцюють, вискакуючи на вози, й верещать у захваті від того, як татари потинають козаків. Апофеоз дружби! Щоправда, покінчивши з козаками, взялися й до московитів. І от я в Криму на екскурсії в фортеці Чуфут-Кале біля Бахчисарая слухаю екскурсовода: «Вот в этой яме двадцать один год сидел в плену славный русский патриот, великий полководец Шереметьев».
По тому поляки і татари кинулись на Юрія Хмельницького, козаки двічі відбили наступ, а тоді не стало сили. Їх врятував Іван Виговський, на той час Київський воєвода, виговоривши їм життя в обмін на те, що козаки визнають зверхність короля. Юрія Хмельницького і козаків в усіх радянських енциклопедіях оголошено зрадниками, хоч, власне, їх зрадили московити.
Шановні читачі, огляньте подумки кордони російської імперії. Знайдіть там народ, державу, з якою б московити не воювали. Імперія просто не може існувати, якщо біля її кордонів живуть вільні народи. Не терпить вона вільних народів, демократії. Через те нині така ненависть до Америки, яка уклала свою демократичну конституцію і живе за нею понад двісті років. Сьогодні в московитській пресі йде люте шельмування Америки і всього американського. Доходить до абсурду. Нещодавно я дивився по телевізору фільм «Чапаєв». Не той, давній, братів Васильєвих, а новий. І от у ньому така сцена: Василь Іванович приїжджає зі штабу, Петька наливає йому стакан горілки, він випиває, наливає другий — випиває теж, а тоді сідає біля відчиненого вікна й починає «мєштать»:
«Вот розгромим Колчака, перескочим океан (очевидно, на конях), и мы эту гребаную Америку в землю вгоним». До чого тут Америка, та Василь Іванович певно й не знав про її існування. Сьогодні в московії «демократія» чи не найлайливіше слово. А були ж колись у них Герцен, Чернишевський, Некрасов. Сьогодні їх не згадують. І скрізь і всюди торочать: «У россии свой собственный путь». Який? Нічого кращого за демократію світ не придумав. Отож який? Тиранії, деспотії, авторитаризму. Чим і похваляються.
Сьогодні московські орди знову сунуть на Україну. По всій росії-московії йде шалена агітація проти України, українців. І зазомбований народ їй охоче піддається. Спитати б: ну що вам зробила Україна? Віки годувала українською пшеницею, переклала всі священні книги — Псалтир, Октоїхім, Євангеліє, яких у вас до того ніхто прочитати не міг (Єпифаній Славинецькнй), навчила віршувати (Симеон Полоцький), з Києва Феофан Прокопович привіз драму і уклав, розробив перший проект російської Академії, в Петербурзі впродовж тривалого часу панувала українська кухня, пісня.
І ось тепер зі зброєю в руках через наші кордони лізуть московські орди; московський «русский мир» повзе, як чума. Заявляє претензію на нашу віру, на нашу історію. Київська Русь хрестилася 988 року, коли й осковії не було зовсім (москва вперше згадується як сільце Кучки 1147 p.), а були чудь, меря, голядь і інші, як вказує Нестор-літописець, неслов'янські племена, а батько всесвітньої історії Геродот каже, що то взагалі були андрофаги-людоїди.
Русь або воювала з ними, або водила з собою на Константинополь. Собі на лихо Русь колонізувала їх. І далі московити, суздальці, володимирівці пішли на послуги до татаро-монголів, злилися з ними. Митрополит жив у столиці Золотої Орди — Сараї, єпископи отримували ярлики з рук монгольського хана. І всі то їхні «велети» звідти: Олександр Невський — зведений брат Батия — водив татаро-монголів на рідний Новгород і двічі зносив його до фундаменту; справжнє ім'я «собирателя русских земель» Калити — Калга тощо.
І сьогодні московити продовжують політику татаро-монголів, перейняли їхню жорстокість, їхню лють, їхні методи. І торочать про якісь їхні неіснуючі первні, що й мова російська вища і старша. Руси за константинопольськими і гетськими хроніками відомі з VI століття, й три князі звернулися до константинопольського кесаря — імператора Михаїла III: в нас більшість люду вже християни, а молитви їм читають грецькою мовою, яку ми не розуміємо, зроби так, щоб молитви читали нашою мовою. І Михаїл велів двом братам із болгарського містечка Солуні укласти слов'янську граматику. Кирило винайшов алфавіт —кирилицю, а Мефодій переклав церковно-службові книги. Це була усереднена болгаро-церковнослов'янська мова, якою і правили молитви, й правлять нині московити, знову ж таки — майже незрозумілою їм. Її понесло з собою київське військо, як і в усьому світі (Індія, Америка), попереду йшли священики. Оце і є російська мова, згодом обламана, складена з іншомовних запозичень. А коли першого російського історика Карамзіна запитали, якою мовою говорила Київська Русь, він сказав: «Тем языком, на котором говорят малоросы». Тобто українською. Та як же інакше: руси VI століття розмовляли своєю мовою.
Скільки літ московити витратили на вкорінення міфу про «старшого» і «меншого» брата, скільки століть! І ось «старший» брат навіч показав свою любов до «меншого». Й треба сказати, що чимало українців вірили в те. Та потужний залп «градів» у порох розбив цей міф, розвіяв. Либонь, це єдиний позитив від такого протистояння. Вже ніколи українець не назве дикого, лютого московита братом. «Менші» брати воліють підривати себе гранатами, щоб не попасти в руки «старшого». Злоба й агресивність розпирає росію-московію. І чекає на неї закономірний кінець — ганебний і неминучий.
>>> Підписуйтесь на нашу Фейсбук-сторінку >>> Читайте нас в Telegram >>> Підбірка новин сайту в GoogleNews >>> Статті з газети Фермер Придніпров'я