Леонід Биков мріяв стати льотчиком, а став геніальним режисером і актором
За матеріалами інтернет-видань
13.04.2024
494
Дмитро Чекалкін, блогер, сторінка ФБ.
Сорок п'ять років тому, 11 квітня 1979 року, в автокатастрофі на Київщині загинув Леонід Биков - геніальний український актор і кінорежисер.
Ганна Черкаська:
“Леонід Биков народився 12 грудня 1928 року у с. Знам’янка на Донеччині. Леонід завжди мріяв про авіацію, навіть поступив до льотної школи, але через місяць його відрахували за маленький зріст. Може, саме тому популярність і любов глядачів приніс йому фільм “У бій ідуть одні старики”, де Леонід Биков зіграв роль командира ескадрильї Титаренка.
Оскільки бюджет картини був невеликим, Биков поїхав до москви й домігся зустрічі з тричі Героєм Радянського Союзу маршалом Олександром Покришкіним. Ас авіації на одному диханні прочитав сценарій і розпорядився передати на баланс кіностудії Довженка чотири винищувачі «ЯК-18» і чехословацький «Z-326», який зовні нагадував «Месершміт-109». Коли приймали фільм, на очах Покришкіна була роса. Твір став блокбастером: за 5 місяців його побачили 54 мільйони.
У 1977 році вийшов фільм “Ати-бати, йшли солдати…”, у якому Биков зіграв роль єфрейтора Святкина. Знімати цю картину Биков почав ще в 1975 році; сценарій написали Борис Васильєв і Кирило Раппопорт. Один із тодішніх літературних корифеїв відгукнувся про нову повість Васильєва дуже негативно, після чого автор спалив рукопис. На щастя, єдиний “живий” примірник витягнув із корзини для сміття друг Васильєва Кирило Рапопорт – так з’явився сценарій, за яким Леонід Биков потім зняв фільм. А от рукопис загубився.
Зніматися в картині Биков не планував. На роль єфрейтора Святкина пробувались багато акторів, але ніхто з них не підійшов. І тоді колеги Бикова заявили: “Льоню, це ж твоя роль. Невже ти не бачиш?” І мали рацію: краще за Бикова цю роль вряд чи хто-небудь зіграв. Зйомки картини проходили під Загорськом у лютому 1976 року й були доволі складними. Стояли люті морози, від яких страждали не тільки люди, але навіть техніка, задіяна в зйомках.
Зйомки фільму межували з боротьбою з чиновниками. Після цієї роботи Биков, повернувшись до Києва, зліг із інфарктом.
Місяць реанімації у Феофанії – і після лікарні Биков поїхав на студію, призначив на наступний день зйомки епізоду «Циганочка з виходом». По півтори зміни сидів у монтажній. Навіть офіційний прийом такого фільму, як “Ати-бати, йшли солдати”, в якому не було ніякої політики, ніякого дисидентства, проходив доволі складно. Під час перегляду зморений представник Держкіно зненацька… захропів. Потім, прокинувшись, почав задавати безглузді питання: “А чому це у вашій картині така дивна назва? Якась дитяча лічба…” Слава богу, у присутніх вистачило духу заперечити й відбити багато причіпок та зауважень. Це був новий тріумф режисера й актора Леоніда Бикова.
Леонід Биков з дружиною, сином Олесем і дочкою Мариною жили на київській вул. Туманяна, 8 у чотирикімнатній квартирі на 10 поверсі. «Мій сарай», – казав хазяїн про довгий коридор і окремі кімнати. Влітку разом із дружиною рятувалися від спеки, спали на балконі. Нерідко на світанку крокував на рибалку. Та доля нанесла болісний удар. Син повернувся з армії й запізнався з сумнівною компанією. Коли Олесь зайшов до монтажки й попросив ключ від машини, батько дав без роздумів. А весела компанія поїхала в Березняки та пограбувала ювелірну крамницю, Олесь стояв «на шухері». Після арешту сина Бикова скосив другий інфаркт.
Суд дав грабіжникам по 15 років, а Олеся помістили на рік у психушку. Биков подав заяву на звільнення з роботи, але директор кіностудії відмовився її підписувати. Написав, зареєстрував у секретаря і подав вдруге, але Володимир Щербицький вмовив забрати.
Саме в цей час Бикову була присвоєна Державна премія Української РСР. Коли Леонід Федорович сказав, що не гідний Шевченківської премії і не пішов на її вручення, то Щербицький, який обожнював Бикова, наказав прямо в ліжко доставити премію.
Всі ці тріумфи, нагороди, звичайно, щиро радували його, але душа митця була неспокійною. Тотальна брехня, угодовство, корупція, що царювали навкруги, не давали йому спокійно жити й працювати. Це друга, після фільму “У бій ідуть одні старики”, самостійна режисерська робота Леоніда Федоровича і… остання.
10 квітня 1979 р. Леоніда Бикова затвердили на дві ролі у к/ф «Прибулець». Наступного дня він збирався на дачу у Страхоліссі, біля Димера. Марина просилася поїхати разом, довго не виходила з машини…
51-річний Леонід Биков загинув у автокатастрофі в 1979 році, через два роки після зйомок у фільмі “Ати-бати, йшли солдати”, де його герой гине під гусеницями танка. Різниця тільки у колісному засобі. Він обганяв трактор і виїхав на зустрічну смугу.
Загинув у той же день, що і прототип його “Смуглянки”, тільки на 34 роки пізніше. І на тому ж 46-му кілометрі зіткнувся з ГАЗом, повним таврового заліза. Третій інфаркт стався прямо за кермом.
За три дні до цього Іван Миколайчук і Микола Мащенко отримали однакові листи: «Не вірте, що я покінчив життя самогубством!».
Режисуючи власні похорони, Биков якось написав: “Ніяких оркестрів, будинку кіно і надгробних промов, а то встану й піду”. На Байковому, над відкритою домовиною «друга співаюча ескадрилья» врізала «Смуглянку»”.
Цікаві та маловідомі факти з життя видатних українців представлені у книзі Ганни Черкаської “Українська Історія в Обличчях”.
Поділитися текстом в мережах:
Репости вітаються !
>>> Підписуйтесь на нашу Фейсбук-сторінку >>> Читайте нас в Telegram >>> Підбірка новин сайту в GoogleNews >>> Статті з газети Фермер Придніпров'я
Новини ОТГ