"Ракетні війська, вся артилерія були зосереджені на сході нашої держави. Тому обороняти Київ починала зведена артилерія загальної підтримки, а вона була в складі одного дивізіону 2С7 і салютної батареї Д30".<\/em><\/p> Так начальник управління ракетних військ і артилерії командування підготовки Сухопутних військ ЗСУ генерал-майор Андрій Малиновський <\/em>описував<\/em><\/a> перші дні оборони Києва 24-25 лютого 2022 року.<\/em><\/p> Столицю України, майже тримільйонне місто, від наступу російської армії починали захищати всього-на-всього 12 радянських гармат САУ 2С7 "Піон" і батарея радянських гармат Д30.<\/em><\/p> Єдиною бригадою в Україні, що працює з "Піонами",<\/em> є <\/em>43 <\/em>окрема артилерійська бригада імені гетьмана Тараса Трясила. "Піон" – це установка з найбільшим калібром в українській армії, 203 міліметри, і дальністю стрільби на майже 50 кілометрів.<\/em><\/p> Того лютого й березня "Піони" відпрацьовували ледь не по всіх основних цілях на Київщині – це російський десант у <\/em>Гостомелі<\/em><\/a>, колона російської техніки <\/em>на вулиці Вокзальній у Бучі<\/em><\/a>, десятки одиниць техніки на Житомирській трасі.<\/em><\/p> Наразі ці величезні установки <\/em>прикривають українську піхоту в надважкій обороні на Бахмутському напрямку та <\/em>на Луганщині.<\/em><\/p> "Українська правда" під час відрядження на Донеччину мала можливість поспілкуватися з командиром 43-ої бригади, полковником <\/em>Олегом Шевчуком<\/em><\/strong>. А також начальником штабу бригади, полковником <\/em>Сергієм Огеренком <\/em><\/strong>(його відповіді виділені курсивом).<\/em><\/p> Наприкінці дня ми зустрілися в імпровізованому штабі бригади – невеликій кімнаті, що має до 10 робочих місць з моніторами й обігрівається буржуйкою. На центральному столі, за яким ми ведемо розмову, лежить карта, на стінах – червоно-чорний прапор з гербом бригади, прапор України та бригадний плакат зі слоганом бригади ("Битися, а не журитися") і словами "43 – боги війни".<\/em><\/p> Як 43-я бригада першою виїхала на оборону Києва, хто коригував її вогонь у перші дні вторгнення та якого озброєння наразі бракує артилеристам – читайте в інтерв'ю.<\/em><\/p> – Пане Олеже, однією з головних битв вашої бригади за час повномасштабного вторгнення був бій за Київ. Розкажіть, як він починався? Як ваші "Піони" дісталися на Троєщину? <\/strong><\/p> – Отримали завдання (24 лютого – УП)<\/em>, завели техніку і поїхали. Здійснили марш, 120 чи 140 кілометрів, до визначених районів, зокрема рухалися по проспекту Перемоги в Києві. Паніки не було, але незвично – так. Без тралу, своїм ходом на гарматі вагою 47 тонн – це, звісно, серйозно, це треба було бачити!<\/p> Дві батареї 2С7 висунулися в напрямку Троєщини, одна – у напрямку Святошина. Так ми перекрили Київ з обох боків. Далі пішли цілі: Гостомель, аеропорт, десант і все інше. Працювали і вдень, і вночі.<\/p> – Військовослужбовці вашої бригади розповідали нам, що перед вторгненням у них проходили навчання на Київщині.<\/strong><\/p> – Так, у нас справді був період навчань. Один з дивізіонів проходив підготовку на Київщині, щоб замінити тих, хто виконував завдання тут, на сході. <\/p> Це були молоді хлопці, половина з них – зі "срочки", їм по 21–22 роки. І от ці козаки отримали розпорядження, висунулися на техніці, здійснили марш, зайняли район вогневих позицій. А далі звичайна рутинна робота: отримав ціль, навівся, зарядився, вистрелив, розвантажив боєприпаси, знов завантажив, навівся, вистрелив. Стоячи поспав, стоячи поїв.<\/p> – Коли ви вперше відкрили вогонь?<\/strong><\/p> – Оскільки 24-го йшов ракетний обстріл по всій території країни, то наш дивізіон висунувся на наступну ніч, щоб не бути помітним. 25 лютого ми почали роботу. <\/p> – Ви були першою артилерією, яка стала на захист Києва?<\/strong><\/p> – Мабуть, так. Згодом підтягнулися й інші бригади, піхотні зокрема. Ми налагодили взаємодію, почали обмінюватися розвідінформацією.<\/p> Безпілотниками допомагали цивільні. Дзвонили через месенджери: "Я сьогодні можу працювати. – Ти хто? – Ваш номер дала Марина, Даша. – Ага, Марина і Даша (ці дівчата були координаторами БПЛА). Добре, злітай туди, будемо дивитися, що там". <\/p> І з таких "Мавіків", які зараз називають "весільними"<\/a>, усе і починалося.<\/p> – Тобто цивільні люди, які на "Мавіки" знімали весілля й подорожі, коригували артилерію? <\/strong><\/p> – Вони давали картинку. 4G, WhatsApp, відеодзвінок – оператор підняв, щось побачив, знімає свій телефон, каже: "Дивіться, що в мене є". Я дивлюся, кажу: "Так і тримай, зараз будемо стріляти". Це було зручно.<\/p> І дуже добре, що на Київщині був зв'язок, це суттєво нас виручило.<\/p> Інший приклад: от ми знаємо, що в певному селі їде противник, але де саме – не знаємо. Відкриваємо гугл-карту, бачимо магазин, бачимо його телефон, набираємо: "Доброго вечора, ми з України! У вас є кацапи в селі? – Так. – А де? – За хатою баби Ганни? – А яка хата в баби Ганни? – Ну то її ж усі знають!" Отак потроху говориш з людьми і розумієш, де що знаходиться.<\/p> Один хлопець із заправки нам навіть дав доступ до своєї камери. Каже: "А чого я вам пояснювати буду? От пароль, самі дивіться". Так ми побачили нашу першу "живу" ціль – колону чеченців у районі Нового Бикова (Чернігівщина, 60 кілометрів від Києва – УП)<\/em>, яка їхала на Київ. За три кілометри ми її "зустріли".<\/p> – Наскільки взагалі реально вразити саме рухому ціль?<\/strong><\/p> – Для вогневої батареї різниці немає, але тут також працює артилерійська удача. Якщо ти все правильно прорахував – швидкість пересування противника, час польоту снаряду, – то і результат буде з вогнем, іскрами та димом. Тобто такий, як треба.<\/p> – Тобто в рухому колону вам вдавалося влучати з першого разу?<\/strong><\/p> Сергій Огеренко:<\/strong> Не завжди, саме тому нам потрібні були "очі". Ми також дзвонили цивільним, питали: "Цю ділянку дороги бачите? – Бачу. – Якщо через півтори хвилини прилетить снаряд, можете хоча б приблизно сказати, де він розірвався? – Можу". Далі людина описувала місце розриву, ми відкривали гугл-карту і бачили: ага, от за городами є таке місце.<\/em><\/p> – У нас був один 18-річний хлопець у Мотижині, до якого ми додзвонилися через телефон магазину на гугл-карті і який казав: "Я вам не вірю". Ми вмикаємо відеозв'язок, показуємо посвідчення, форму, шеврон, а він: "Я не вірю".<\/p> Потім ми його таки переконали і десь пів місяця, поки в Мотижині йшли бої, щільно співпрацювали. А кожен місцевий у селі знає ще когось, той – ще когось, і так уже є люди, які передають інформацію. Я спочатку зі свого номера дзвонив, а потім ми окремий телефон завели, а потім його виявилося замало, і ми завели другий.<\/p> Десь восени я дзвоню цьому хлопцю з Мотижина, кажу: "Їдь, будемо знайомитися".<\/p> - рашисти його не вирахували під час окупації?<\/p> – Ні, і це дуже добре. <\/p> Сергій Огеренко:<\/strong> З багатьма втрачався зв'язок, хтось казав: "Усе, я вимикаю телефон, видаляю всі контакти, у сусідній хаті вже росіяни". Дехто одразу казав: "Я боюся, не треба мені ставити жодних запитань". Але люди дзвонили нам звідусіль.<\/em><\/p> – Чи зустрілися ви з такою ж підтримкою місцевого населення в інших регіонах, де працювали – на Харківщині, Донеччині? <\/strong><\/p> – На Донеччині, на Харківщині цього не було, але на це є об'єктивні причини: відсутність зв'язку та заляканість місцевих. <\/p> З цих регіонів виїжджають не всі, виїжджають ті, хто вважають, що наша держава тут – на підконтрольній території. Тим, хто лишається, або, на жаль, немає куди їхати, або вони потім зустрічають (росіян – УП). <\/em>Кажуть, що прийшли їхні рятівники, яких вони довго чекали. Це ж не секрет.<\/p> Тому тут не знаєш, з ким працювати. Хоча нещодавно надходила інформація з окупованих територій про розвантаження техніки на станціях. <\/p> Люди бояться, і їх можна зрозуміти – живеш один раз, і жити хочеться. Тому зараз є інші можливості збирати інформацію: система "єВорог", аналітичні центри. І це все працює – інформація надходить у вже обробленому вигляді, а це кропітка робота.<\/p> Сергій Огеренко:<\/strong> Дивіться, під час харківської операції уже були налагоджені системи зв'язку, розвідки, взаємодії. Це те, чого не було в перші дні війни. Бо ж на початку військовий зв'язок був покладений взагалі, усе спілкування було по месенджерах. <\/em><\/p> – Серед цілей, по яких ви працювали на Київщині, ви згадали Гостомель і спробу висадки російського десанту. Можете розповісти, як це виглядало з вашого боку, як ви це бачили?<\/strong><\/p> – Я цього не бачив – бачила Національна гвардія, яка була на аеродромі. Я в більшості випадків бачу хрестик на карті – номер цілі, характер і витрату боєприпасів. <\/p> З того, що ми прямо бачили – це російські десантники в Козаровичах (20 кілометрів на північ від межі Києва – УП).<\/em> Це була перша трансляція, яку нам не цивільні люди вивели, а наші військові розвідники, ССОшники.<\/p> Тобто ми знали, де ми працювали, скільки та яких втрат зазнав противник, але як це фізично відбувалося – ні. Це вже зараз ми бачимо кожен наш постріл: усюди, де ми працюємо, завдяки всій системі ЗСУ, командуванню, спостереженню, коптерам, зокрема людям, які їх закуповують, ми бачимо кожен постріл.<\/p> – До 24 лютого 2022 року у вашій бригаді були аеророзвідники?<\/strong><\/p> – Ні.<\/p> – Коли вони у вас з'явилися? <\/strong><\/p> – З 24-го лютого ми працювали з чужими аеророзвідниками, а свої з'явилися десь у липні. Люди з'їздили на навчання, і зараз у нас достатньо і коптерів, і "літаків" (БПЛА літакового типу – УП).<\/em><\/p> – До повномасштабного вторгнення у вашої бригади не було потреби в аеророзвідці?<\/strong><\/p> – Потреба була завжди, але застосування передбачалося інше. Планували так: розвідники знайдуть ціль, продиктують нам її координати, ми її відпрацюємо й усе. А практика показала таке: якщо стріляючий не бачить своєї цілі, ефективність цієї стрільби знижується в рази.<\/p> До того ж ми робимо ставку не на кількість боєприпасів, а на влучність. Нащо викидати 10-20 снарядів, якщо можна 3.<\/p> – Скільки у вас живе один "Мавік"?<\/strong><\/p> – У нас – десь до місяця, у піхоті – пів дня. Але все залежить від того, як його використовувати, бо ж "Мавіки" зараз виконують різні функції. У цілому в нас квадрокоптери живучіші за "пташок" (БПЛА літакового типу – УП).<\/em><\/p> – Ви говорите, що не бачили, як ваші "Піони" вибивали російський десант із Гостомеля. А як щодо великої <\/strong>спаленої колони<\/strong><\/a> російської техніки на вулиці Вокзальній у Бучі? Це ж теж ваших рук справа. <\/strong><\/p> – Знаю тільки, що така ціль була, а так щоб на власні очі – не бачив. Побачив вже пізніше, у засобах масової інформації.<\/p> Але от на один з наших результатів роботи я з'їздив подивитися особисто – це в Козаровичах. Спочатку мене навіть не пускали, хоча я був у формі, на службовому авто. Жінка, яка там охоронцем була, каже: "Е, ти куди йдеш?", а я їй: "Я – та людина, яка вам тут напаскудила", вона: "А, заходь! Чай будеш?".<\/p> Серед сторожів ще був чоловік родом з Луганщини, який розповів, що на тому складі, по якому ми стріляли, були росіяни – ми їх, власне, завдяки ССОшникам теж бачили. <\/p> Так от після першого нальоту вони перемістилися на склад побутової техніки, а там вікна повилітали – а холодно ж, березень надворі. Так росіяни взяли 60-дюймові плазми й позабивали ними віконні отвори. Посміялися ми з охоронцями.<\/p> – Що було вашою "найжирнішою" впольованою ціллю на Київщині?<\/strong><\/p> – Не знаю навіть. Ми то "Сонцепьок", то "Панцирь" ловили, Т-90<\/a> всім хотілося вбити. Станції радіоелектронної боротьби, пункти управління, заправщики – це взагалі: один раз стрільнув і пів ночі дивишся, як воно горить.<\/p> Ворожої артилерії було настільки багато, що ми справді на неї полювали. Установка десь стрільнула – усе: безпілотник туди, ловимо, ганяємо. <\/p>Оборона Києва: марш на Троєщину, "весільні Мавіки" та десантники рф у Козаровичах<\/h2>
Як «Піони» вагою 47 тонн обороняли Київ, - комбриг 43-ї Олег Шевчук
![](\"https:\/\/img.pravda.com\/images\/doc\/8\/3\/8305b6c-1kombryg.jpg\")
"Ракетні війська, вся артилерія були зосереджені на сході нашої держави. Тому обороняти Київ починала зведена артилерія загальної підтримки, а вона була в складі одного дивізіону 2С7 і салютної батареї Д30".<\/em><\/p> Так начальник управління ракетних військ і артилерії командування підготовки Сухопутних військ ЗСУ генерал-майор Андрій Малиновський <\/em>описував<\/em><\/a> перші дні оборони Києва 24-25 лютого 2022 року.<\/em><\/p> Столицю України, майже тримільйонне місто, від наступу російської армії починали захищати всього-на-всього 12 радянських гармат САУ 2С7 "Піон" і батарея радянських гармат Д30.<\/em><\/p> Єдиною бригадою в Україні, що працює з "Піонами",<\/em> є <\/em>43 <\/em>окрема артилерійська бригада імені гетьмана Тараса Трясила. "Піон" – це установка з найбільшим калібром в українській армії, 203 міліметри, і дальністю стрільби на майже 50 кілометрів.<\/em><\/p> Того лютого й березня "Піони" відпрацьовували ледь не по всіх основних цілях на Київщині – це російський десант у <\/em>Гостомелі<\/em><\/a>, колона російської техніки <\/em>на вулиці Вокзальній у Бучі<\/em><\/a>, десятки одиниць техніки на Житомирській трасі.<\/em><\/p> Наразі ці величезні установки <\/em>прикривають українську піхоту в надважкій обороні на Бахмутському напрямку та <\/em>на Луганщині.<\/em><\/p> "Українська правда" під час відрядження на Донеччину мала можливість поспілкуватися з командиром 43-ої бригади, полковником <\/em>Олегом Шевчуком<\/em><\/strong>. А також начальником штабу бригади, полковником <\/em>Сергієм Огеренком <\/em><\/strong>(його відповіді виділені курсивом).<\/em><\/p> Наприкінці дня ми зустрілися в імпровізованому штабі бригади – невеликій кімнаті, що має до 10 робочих місць з моніторами й обігрівається буржуйкою. На центральному столі, за яким ми ведемо розмову, лежить карта, на стінах – червоно-чорний прапор з гербом бригади, прапор України та бригадний плакат зі слоганом бригади ("Битися, а не журитися") і словами "43 – боги війни".<\/em><\/p> Як 43-я бригада першою виїхала на оборону Києва, хто коригував її вогонь у перші дні вторгнення та якого озброєння наразі бракує артилеристам – читайте в інтерв'ю.<\/em><\/p>